Mitä minä teen?
Odota. Yritän ajatella.
32 rasiallista keksejä.
93 tölkkiä vettä.
Anteeksi.
Kiitos, Vishnu,
että muutuit kalaksi ja pelastit meidät.
Kiitos!
Olin tuonut ruoat lautalle turvaan.
Idiootti.
Nälkä opettaa uusia asioita itsestä.
Pidä hyvänäsi.
Minun!
En voi jatkuvasti vaarantaa henkeäni.
On aika ratkaista tämä.
Meidän pitää opetella kommunikoimaan.
Ehkä Richard Parkeria voi kouluttaa.
Ei!
Hyvä.
Mene, Richard Parker.
Mene kotiisi. Jätän sinut rauhaan.
Kunnioitan reviiriäsi.
Mene nyt.
Onnistuin!
Miten pieni varjo voikin ilahduttaa niin?
Miten ämpäristä, veitsestä ja kynästä
voi tulla suurimmat aarteeni?
Miten tiikerin seura voi rauhoittaa?
Tällaisina hetkinä muistan,
että se on yhtä kokematon kuin minä.
Vartuimme saman isännän kasvattamina.
Nyt olemme orpoja, eri isännän armoilla.
Ilman Richard Parkeria olisin jo kuollut.
Se pitää minut valppaana.
Sen hoitaminen antaa minulle päämäärän.
Delfiinejä.
Hei, Richard Parker!
Tärkeintä on olla menettämättä toivoa.
8, 5, 5, 0, 3, 6, 6,
0, 8, 0, 1,
3, 6, 0, 4, 6, 6, 8...
Mitä sinä katselet?
Puhu minulle.
Kerro mitä näet.
Sanat ovat kaikki, mitä minulla on.
Kaikki on sekaisin, palasina.
En enää erota unia todellisuudesta...
Myrsky, Richard Parker.
Ylistäkää Jumalaa!
Maailmojen valtiasta!
Hän on myötätuntoinen ja armelias!
Tule ulos.
Richard Parker, sinun pitää nähdä tämä.
Miten kaunista!
Älä piileskele! Hän on tullut luoksemme!
Tämä on ihme!
Tule katsomaan Jumalaa, Richard Parker.
Miksi pelottelet sitä?
Hyvä Jumala.
Menetin perheeni. Menetin kaiken!
Mitä sinä vielä haluat?
Anteeksi, Richard Parker.
Teemme kuolemaa, Richard Parker.
Olen pahoillani.
Amma, appa, Ravi...
Olen iloinen, että näen teidät pian.
Tunnetko sateen?
Jumala, kiitos että sain sinulta elämän.
Nyt olen valmis.
Richard Parker?
Anteeksi.
Väistäkää.
Voisitteko väistää?
Älkää nyt viitsikö.
Häipykää. Tämä on minun sänkyni.
Oliko se ihmisen hammas?
Saari oli lihansyöjä.
Niin kuin kärpäsloukku?
Niin, koko saari.
Kasvit, lampien vesi, jopa maaperä.
Päivisin lammet olivat makeavetisiä.
Öisin jokin muutti veden hapoksi,
joka syövytti kalat
ja säikytti mangustit ja Richard Parkerin.
Mistä hammas oli peräisin?
Vuosia aiemmin joku toinen poloinen
oli kaiketi ajautunut saarelle
ja luullut voivansa elää siellä.
Saari otti takaisin kaiken mitä antoi.
Hänellä oli vain mangustit seuranaan.
Miten yksinäinen hän olikaan.
Lopulta hän kuoli, ja saari söi hänet.
Jäljelle jäivät vain hänen hampaansa.
Olisin kuollut samoin, jos olisin jäänyt.
Yksin ja unohdettuna.
Oli pakko yrittää palata ihmisten pariin.
Seuraavana päivänä valmistauduin lähtöön.
Täytin vesivarastoni,
söin vatsani täyteen merilevää
ja pyydystin mangusteja Richard Parkerille.
En voinut lähteä ilman sitä.
Se olisi kuollut.
Niinpä odotin sen paluuta.
Tiesin että se tulisi.
Richard Parker!
Saarta ei ole sittemmin nähty.
Eikä niistä puista kerrota kirjoissa.
Mutta ilman saarta minä olisin kuollut.
Samoin, jos en olisi löytänyt hammasta.
Vaikka Jumala näytti hylänneen minut,
Hän katsoi perääni.
Hän näytti unohtaneen kärsimykseni,
mutta katsoi perääni.
Kun toivoni hiipui, Hän soi lepoa
ja antoi sitten merkin jatkaa matkaa.
Lopulta päädyimme Meksikon rannikolle.
Voimani olivat täysin lopussa.
Olin niin lähellä pelastumista,
mutta pelkäsin hukkuvani.
Ryömin maihin ja lyyhistyin hiekalle.
Ranta oli pehmeä ja lämmin
kuin Jumalan poski kasvojani vasten.
Ja jossain Hän hymyili minulle.
Jaksoin tuskin hievahtaakaan.
Niinpä Richard Parker meni edeltä.
Se venytteli ja asteli rantaa pitkin.
Viidakon laidalla se pysähtyi.
Olin varma, että se katsoisi minua,
luimistaisi korviaan ja murisisi.
Että se toisi suhteemme päätökseen.
Mutta se vain tuijotti viidakkoon.
Ja sitten Richard Parker,
peto, joka oli pitänyt minut hengissä,
katosi elämästäni ikuisiksi ajoiksi.
Myöhemmin eräs lajitoverini löysi minut.
Hän haki apua, ja minut kannettiin pois.
Itkin kuin lapsi.
En siksi, että olin selvinnyt hengissä,
vaan koska Richard Parker ei hyvästellyt.
Se särki sydämeni.
Isäni oli oikeassa.
Richard Parker ei pitänyt minua ystävänä.
Se ei edes vilkaissut taakseen.
Uskon silti, että sen silmissä
näkyi muutakin kuin omat tunteeni.
Tiedän sen. Tunsin sen.
Vaikka en voikaan todistaa sitä.
Menetin paljon.
Perheeni, eläintarhan, Intian, Anandin.
Loppujen lopuksi elämä on luopumista.
Mutta eniten satuttaa
hyvästien sanomatta jättäminen.
En saanut tilaisuutta kiittää isääni.
Ja kertoa, että ilman hänen opetuksiaan
en olisi selvinnyt.
Olisinpa sanonut Richard Parkerille:
"Se on ohi. Me selvisimme."
"Pelastit henkeni. Rakastan sinua."
"En unohda sinua koskaan."
"Olkoon Jumala kanssasi."
En tiedä mitä sanoa.
Tarinaa on vaikea uskoa, vai mitä?
Siinä on sulateltavaa.
Mitä se kaikki mahtaa tarkoittaa?
Miksi sen pitäisi tarkoittaa mitään?
Jotkin kohdat olivat aika uskomattomia.
Olin ainoa henkiin jäänyt,
joten laivayhtiö lähetti kaksi miestä
puhuttamaan minua sairaalaan.
Minulla on kopio raportista.
Vakuutuskorvausten takia
he halusivat tietää, miksi alus upposi.
Hekään eivät uskoneet minua.
Mangusteja kuhiseva lihansyöjäsaari,
jota kukaan ei ole nähnyt?
Niin, aivan kuten kerroin.
Banaanit eivät kellu.
Mitä höpiset?
Oranki muka ajelehti banaanien päällä.
Banaanit eivät kellu.
Oletko varma?
Tietysti kelluvat. Kokeile vaikka.
Emme tulleet puhumaan banaaneista.
Kerroin pitkän tarinan ja olen väsynyt.
Tulimme koska japanilainen alus upposi.
En unohda sitä koskaan.
Menetin koko perheeni.
Anna pojalle vettä
Tarkoitus ei ole painostaa sinua.
Ja otamme vilpittömästi osaa suruusi.
Mutta tulimme kaukaa,
eikä uppoamissyy ole vieläkään selvä.
Koska en tiedä sitä.
Jokin herätti minut. Ehkä räjähdys.
Sitten alus upposi.
Mitä te vielä tahdotte?
Tarinan, jonka kehtaamme kertoa.
Tarvitsemme yksinkertaisemman tarinan,
jonka yhtiö ymmärtää.
Tarinan, jonka voimme uskoa.
Jossa ei ole ennennäkemättömiä asioita?
Niin.
Ei yllätyksiä, eläimiä eikä saaria.
Niin. Pelkkä totuus.
Mitä sinä sitten teit?
Kerroin toisen tarinan.
Neljä selvisi.
Kokki ja merimies olivat jo veneessä.
Kokki auttoi minut kyytiin.
Äiti kellui banaanitertun varassa.
Kokki oli kuvottava mies.
Hän söi rotan.
Meillä oli ruokaa, mutta hän löysi rotan,
kuivatti sen auringossa ja söi sen.
Hän oli oikea elukka.
Mutta hän oli kekseliäs.
Hän keksi pyytää kaloja lautan avulla.
Olisimme kuolleet ilman häntä.
Merimies oli se kastikkeensyöjä.
Emme ymmärtäneet häntä, mutta hän kärsi.
Hänen säärensä oli murtunut.
Yritimme auttaa, mutta sääri tulehtui
ja kokki sanoi, että jotain pitää tehdä.
Äidin ja minun piti pidellä merimiestä.
Uskoin, että se oli pakko tehdä.
Minä hoin: "Anteeksi. Anteeksi."
Merimies vain tuijotti minua.
En ymmärrä, miksi hänen piti kärsiä niin.
Kuulen hänet yhä.
Buddhalainen, joka söi paistinkastiketta.
Emme pystyneet pelastamaan häntä.
Seuraavana aamuna kokki sai kalan.
En heti tajunnut, mitä hän oli tehnyt,
mutta äiti oli raivoissaan.
"Älä valita", kokki sanoi.
"Tarvitsemme ruokaa tai kuolemme."
"Miten saatoit?" äiti sanoi.
"Poika kuoli, jotta saisit syöttejä!"
Kokki raivostui ja aikoi lyödä äitiä,
mutta äiti läimäisi häntä kasvoihin.
Olin järkyttynyt.
Luulin, että kokki tappaisi äidin.
Mutta ei hän tappanut.
Kokki ei tyytynyt pelkkiin syötteihin.
Merimies...
Hän koki rotan kohtalon.
Kokki oli neuvokas mies.
Viikkoa myöhemmin hän...
Se oli minun syytäni.
En saanut napattua kilpikonnaa.
Se lipsahti käsistäni ja pakeni.
Kokki iski minua nyrkillä. Näin tähtiä.
Äiti alkoi takoa kokkia nyrkeillään
ja huusi: "Julmuri!"
Äiti käski minut lautalle.
Luulin, että hän tulisi perässä...
Miksi en käskenyt hänen mennä ensin?
Mietin sitä joka päivä.
Käännyin kohti venettä ja näin veitsen.
En voinut tehdä mitään.
En voinut kääntää katsettani.
Kokki heitti äidin ruumiin mereen.
Sitten hait tulivat, ja näin miten...
Minä näin.
Seuraavana päivänä tapoin kokin.
Hän ei edes pannut vastaan.
Hän tiesi ylittäneensä rajan.
Tein hänelle saman kuin hän merimiehelle.
Hän oli julma mies, ja mikä pahinta...
Hän teki minusta julman.
Joudun elämään sen kanssa.
Olin yksin pelastusveneessä
keskellä Tyyntä valtamerta.
Ja minä selvisin.
Miehet eivät kysyneet enää mitään.
He eivät näyttäneet pitävän tarinastani,
mutta he kiittivät ja toivottivat onnea.
Eli tarinat...
Sekä seepra että merimies
katkaisivat jalkansa.
Hyeena tappoi seepran ja orangin.
Eli hyeena on kokki.
Merimies on seepra.
Äitisi on oranki.
Ja sinä olet...
...tiikeri.
Saanko kysyä jotain?
Totta kai.
Olen kertonut sinulle kaksi tarinaa.
Kumpikaan ei selitä aluksen uppoamista
ja kumpaakaan ei voi todistaa todeksi.
Kummassakin tarinassa alus uppoaa,
perheeni kuolee ja minä kärsin.
Totta.
Kummasta tarinasta pidit enemmän?
Siitä, jossa oli tiikeri.
Se on parempi tarina.
Kiitos.
Sama pätee Jumalaan.
Mamaji oli oikeassa.
Tarinasi on uskomaton.
- Saanko tosiaan kirjoittaa sen? - Tietysti.
Siksihän mamaji sinut tänne lähetti.
Vaimoni saapui. Jäätkö syömään?
- Onko sinulla vaimo? - Ja kaksi lasta.
Tarinallasi on onnellinen loppu.
Siitä päätät sinä.
Tarina on nyt sinun.
"Herra Patelin uskomaton tarina
on vertaansa vailla."
"Harva on selvinnyt merellä yhtä kauan
eikä yksikään samassa veneessä
täysikasvuisen bengalintiikerin kanssa."
Meillä on vieras. Esittelen teidät.
- Hei. - Hauska tutustua.
Adita. Ravi.
Katja Paanala www.O P E N S U B T I T L E S.org Broadcast Text International